Agricultura de conservació: un nou concepte per a una societat mediambientalment sostenible
Responsable Tècnic de Projecte i Emilio Jesús González Sánchez, Director Executiu Associació Espanyola Agricultura de Conservació / Sòls Vius03/07/2008
3 juliol 2008
![Figura 1. La sembradora de rajolí amb diverses línies de sembra facilita el trànsit del rostoll entre ells Figura 1. La sembradora de rajolí amb diverses línies de sembra facilita el trànsit del rostoll entre ells](https://img.interempresas.net/fotos/185800.jpeg)
Les pràctiques agronòmiques englobades en els sistemes d'agricultura de conservació es fonamenten en els principis de mínima alteració del sòl, cobertura permanent del terreny, ja sigui amb una coberta viva o una coberta inert, i realització de rotacions d'espècies en explotacions de cultius anuals, aconsellable en la majoria dels casos.
Les pràctiques agronòmiques més representatives de l'agricultura de conservació són el mínim conreu en cultius extensius, la sembra directa i les cobertes vegetals en conreus llenyosos o entre cultius anuals.
![Figura 2. Disc d'obertura (1) i tancament del solc (2) Figura 2. Disc d'obertura (1) i tancament del solc (2)](https://img.interempresas.net/fotos/185801.jpeg)
El mínim conreu
El mínim conreu consisteix en realitzar una o dues tasques a la sortida de l'estiu, en funció del cultiu a implantar. Sempre de manera succinta i sense invertir el perfil del sòl, utilitzant normalment arada de cisells i vibrocultivadors, que després de la llaurada superficial deixen suficient cobertura vegetal per protegir el sòl de l'erosió. En cas d'aparèixer herbes abans de la sembra es recorrerà a un tractament herbicida, dirigit a eradicar les espècies de la nostra parcel.
La sembra directa
La sembra directa és el màxim exponent de l'agricultura de conservació en cultius extensius. Consisteix a sembrar sobre el rostoll del cultiu anterior, sense alterar el sòl mitjançant tasques. Aquesta operació s'aconsegueix gràcies a sembradores especials, que poden ser de dos tipus: de reixes (apropiades per a zones amb pedres i sense gaire argila), o de discs (són més cares, però més polivalents). Les primeres són molt semblants a les convencionals, llevat que posseeixen uns els braços més robustos, i disposats en més línies de sembra per facilitar el trànsit de les restes vegetals (figura 1). Les de discos són més complexes i disposen bàsicament de dos elements, disc d'obertura del solc i disc de tancament (vegeu figura 2). Encara que també poden tenir un disc per al tall de les restes vegetals (vegeu la figura 3), que pot ser llis o estriat i s'utilitza en aquells llocs amb abundància de rostoll, sempre que el terreny no sigui molt argilós, on es desaconsella el seu ús
Perquè la sembra sigui correcta cal que la recol faci un correcte picat i distribució de les restes vegetals. S'han de seguir dues normes bàsiques, si la nostra sembradora és de reixa, picar les restes el màxim possible, en cas de ser de discos és més convenient deixar la palla menys picada en trossos més llargs, ja que facilita el tall de les restes vegetals per el disc de la sembradora. També és interessant que la recol tingui escampador de préstec, ja que si queda aquest en un cordó central afectarà negativament a l'operació de sembra.
![Figura 3. Disc de tall del residu llis (1) Figura 3. Disc de tall del residu llis (1)](https://img.interempresas.net/fotos/185802.jpeg)
Les cobertes vegetals
Les cobertes vegetals és una tècnica aplicable als cultius llenyosos, que consisteix a mantenir el sòl de la nostra plantació cobert per herbes vives durant la tardor i hivern. A l'arribada de la primavera és necessària la sega de les mateixes, per tal d'evitar la competència per aigua i nutrients entre l'arbre i les herbes, romanent la resta vegetal segat sobre la superfície del sòl.
En funció de la forma d'implantació de les herbes, les cobertes es classifiquen en:
- Cobertes espontànies: formades per herbes procedents del banc de llavors del sòl.
- Coberta espontània seleccionada cap gramínies: es deixa créixer la vegetació i després es seleccionen les herbes cap gramínies (cebadilla, brom, Raigràs, etc.) Mitjançant la utilització de fitosanitaris.
- Cobertes sembrades: es sembren les herbes, normalment gramínies, encara que es poden barrejar amb lleguminoses. L'objectiu és que es autosiembren en anys successius en deixar una banda d'ensemillado de mig metre d'ample de plantes vives en el centre del carrer sense segar.
Segons la distribució de les herbes, les cobertes són:
- A tot terreny, ocupant tota la superfície del sòl, molt utilitzada quan les cobertes són espontànies.
- Disposició en bandes, és la possibilitat més comuna ocupant el centre del carrer, preferiblement disposada de manera perpendicular a la línia de màxim pendent. Més utilitzada quan les cobertes són sembrades o seleccionades cap gramínies, encara que també és àmpliament usada en cobertes espontànies.
Mantenir el sòl cobert aporta diversos beneficis mediambientals tant per al sòl, aigua i aire, que apareixen resumits a la taula 1. A més de les millores mediambientals de l'agricultura de conservació, amb aquestes tècniques s'aconsegueixen importants reduccions en el consum de gasoil, en suprimir les tasques, alhora que es mantenen o fins i tot milloren les produccions, cosa que augmenta els beneficis de la nostra explotació agrícola, en disminuir de manera important els costos de producció i els temps operacionals.
![Taula 1. Beneficis mediambientals de l'agricultura de conservació Taula 1. Beneficis mediambientals de l'agricultura de conservació](https://img.interempresas.net/fotos/185806.jpeg)